ARKIV FÖR UPPHITTADE ANTECKNINGAR

[ Bevis #1 i fallet #JacobssonTörngatan]

…

Position: 56°16′**″N, **°20′43,6″E

Digital fil. Dator. Kastad på soptippen.

Inga vittnen

Status: Nedlagt

——

Det började med en avi på posten. Det rörde ett paket som inte hade kunnat levereras i vår postbox, eftersom det var för skrymmande. Därför fanns det att hämta i den lilla och dåligt belysta tobaksbutiken nere på hörnet. Avsändaren var View-master master.

Om jag inte hade varit så inne i mitt eget huvud, uppe i min egen stress, hade allt förmodligen varit annorlunda nu.

Inte rätt, men annorlunda.

K och jag hade nyss kommit tillbaka till stan efter fyra veckors semester. Den där tiden som hägrar så länge och långt bort, och som går över så fort när den väl anländer.

Vi hade startat med en vecka i Ks föräldrars stuga i Dalarna. De skulle egentligen inte ha varit där den veckan. Vi skulle ha fått rå om varandra, startat allt på bästa och lugnast sätt. Men en inställd bussresa till Alperna förde oss samman med mina svärföräldrar och det var bara att bita ihop. Inget ont om dem. För det allra mesta. Men fyra personer i tre rum och kök medan regnet öste ner utanför, gjorde ingen av oss särskilt lycklig. Alfapet. Yatzy. Fia med knuff. Skitgubbe. Alfapet. Yatzy. Fia med knuff. Skitgubbe. Stirra i taket i den allra trängsta av sängarna i huset. Önska sig bort. Inte orka tacka nej till ännu en biskvi eller kolasnitt. Regntunnorna svämmade över och likaså mitt humör, men mest av allt Ks.

Vi bokade en restresa till Rhodos. Två veckor. Sol och bad de första tre dagarna. Sen matförgiftning. Först K. Sen jag. Det är svårt att njuta av ledighet när den andre i sällskapet har parkerat sig på en handduk på toalettgolvet. Vi avslutade med att vänta ut en flygstrejk i två dagar. Jag säger inte mer än så. Går istället vidare mot det som hände.

Men först. Vi kom hem dagen innan ett sedan länge inbokat bröllop på Österlen. K hade bokat. Inte jag. Jag hade glömt. Båda svor. Tre dagar försvann i ett vimmel av okända ansikten, och några kända ansikten som jag hade kunnat vara utan just då. Vi kom hem till lägenheten igen. Satt hålögda i en plötslig värmebölja och undrade vad fan som hade hänt.

Avin låg under dörrmattan. K hittade den några dagar in i det vanliga livet. Satte upp den på kylskåpet. Pekade på den i förbifarten en sen kväll. Jag nickade och återgick till att stirra in i datorns blåa skärm. Hon pekade på den några kvällar till efter det. Jag nickade. Dagarna gick.

Vi var inte de snällaste mot varken oss själva eller varandra de där veckorna i augusti. Vi var ömsom tysta, ömsom irriterade, ömsom skrikande. K strök mig i nacken en kväll och jag önskade att hon skulle sluta. Det var så nära och så påträngande. Mitt jobb var en skenande häst, Ks studier gick dåligt under ett tungt tak av tvivel och prestationsångest. Och sommarens återhämtning lyste med sin frånvaro hos oss båda.

Det kom en påminnelse-avi, det kom en till. Jag vet inte varför, men jag kände att vad det än var för något i det där paketet så var det inte till mig. Jag hade inte beställt något. Det skulle bara föra med sig mer arbetsinsatser, ta mer energi.

Men K tröttnade. Hon tog en promenad för att vädra hjärnan och hämtade paketet en kväll när jag hade somnat i soffan. När jag vaknade nästa morgon, fortfarande i soffan, men med en filt över mig, låg paketet på soffbordet. Ett brunt knaggligt paket. Mottagaradressen utskriven med en märkapparat. Vita bokstäver på svart etikett. Ingen avsändaradress, bara ett namn - Från View-master master. Jag höll paketet i mina händer. Tänkte på dagens jobbmöte. Fick en klump i halsen. Gick upp. Duschade. Stängde ytterdörren om mig utan att säga hej då till K som sov. Jag tror åtminstone att hon sov.

När jag kom hem var paketet kvar på soffbordet där jag hade lämnat det. K kramade mig. Hon hade haft en pissdag. Hon grät. Jag muttrade. Jag hade också haft en pissdag. Vi var trötta. Beställde pizza och somnade tidigt. Jag vaknade mitt i natten av att hon hade tagit min hand. Jag kramade den hårt. Somnade om. Klockan var 6 nästa gång jag vaknade. Det var lördag. Platsen bredvid mig var tom.

K satt i soffan under en filt. På bordet stod en tom kopp. På ett fat låg en tepåse i en pöl av vätska. På golvet låg brun papp. Halva Ks ansikte skymdes av en röd apparat - en View-master. En sån som min barndomsvän J hade i sin hylla när vi var små. Jag vet att jag tittade i den när J var på toaletten. Han var där han ofta på grund av sina magbesvär. Jag stoppade i de små runda kartongskivorna i en skåra på maskinens ovansida och matade med en svart spak fram bilder på Musse Pigg och hans vänner. Jag lärde mig bilderna utan och innan till slut. Inga överraskningar. Men nu kunde jag inte minnas en enda.

K tryckte ner spaken med pekfingret och det välbekanta klickande ljudet, när maskinen matade fram nästa bildruta, fick mig att hoppa till där jag stod i dörröppningen. Ks mun var halvöppen och jag kunde se hur hennes tunga tittade ut. Så som den alltid gör när hon är koncentrerad.

Hon verkade inte ha hört mig stiga upp. Jag betraktade henne utan att säga något. Plötsligt skrynklade hon ihop sitt ansikte, verkade kisa. Ur hennes mun kom ett kort bubblande skratt. Det var länge sedan jag hade hört henne skratta på det sättet. Jag bytte fot att stå på och tröskeln under mig knarrade givetvis till. View-mastern föll ner i hennes knä och Ks stora ögon såg nu in i mina. Hon såg konfunderad ut. Men hennes mun sprack upp i ett brett leende.

Medan vi åt frukost berättade hon att också hon hade haft en View-master som liten. I den hade hon tittat på Djungelbokens djur och Pippi Långstrumps tokigheter. Jag frågade om hon visste vem som hade skickat paketet. Hon ryckte på axlarna och kontrade med att det var jag som borde veta det. Paketet var ju adresserat till mig. Inte till henne. Jag skakade på huvudet och undrade vad hon hade tittat på för bilder i vår nyvunna gamla leksak. Hon vände blicken ut genom köksfönstret och tycktes fundera. Min telefon ringde. När jag var tillbaka var hon borta och jag hörde hur vattnet i duschen skvalade.

Den kvällen mötte jag henne i hallen. Hon log och meddelade glatt att hon hade bokat en stuga i Danmark. En vecka. Bara hon och jag. Jag blev först arg. Hur hade hon tänkt att det skulle gå till? Jag hade fullt upp. Hon blev blank i ögonen. I köket började termometern pipa. Det doftade gott. Min mage kurrade. Hon släppte inte min blick. Vi stod tysta i någon minut, medan termometern fortsatte sitt pipande. Till slut nickade jag mot henne. Det skulle säkert gå. Jag kunde jobba därifrån på dagarna och så fick vi kvällarna och helgen tillsammans. Hennes leende var tillbaka.

Det skulle visa sig passa alldeles utmärkt med min fysiska frånvaro från kontoret. Alla fönster i lokalen skulle bytas just den veckan, och vi råddes att jobba hemifrån eftersom det dels skulle bli mycket spring och buller, men också kallt och dragigt.

Vi for fram i bilen medan eftermiddagssolen la sig som ett gyllene täcke över sandiga kullar. K stirrade ner på Google Maps i telefonen och jag försökte hänga med i dokumentären som spelades i högtalarna. I baksätet skramlade vinflaskor som samsades med all mat vi hade handlat.

Stugan visade sig ligga i ett ganska stort stugområde. Mitt i smeten med promenadavstånd till havet. Nyckeln hade vi hämtat ut i närmsta lilla samhälle. Där hade vi också utfört vår gedigna handling, för att slippa göra fler bilturer i onödan.

Medan jag packade in alla väskor korkade K upp en flaska rött och rodde ihop en pasta med mycket vitlök. Vi parkerade oss på baksidan av huset invirade i filtar. På bordet brann värmeljus och K fnittrade förnöjt. Jag åt upp det hon hade lämnat på sin tallrik medan hon steg ut på den nyklippta gräsmattan med glaset i handen. Vi var omgivna av täta häckar som avskärmade oss från resterande stugor.

Jag måste ha slumrat till. Hur länge är svårt att säga. Jag vaknade med ett ryck av att vinflaskan, som senast hade stått framför mig på bordet, for i backen med ett kras.

Först trodde jag att jag var ensam. Det var alldeles tyst. Musiken som hade spelat från högtalaren inne i köket hade slutat. Några ljus på bordet hade brunnit ut. Det var kyligt. Jag reste mig upp på ostadiga ben och var tvungen att stödja mig mot bordet medan världen snurrade.

När jag återfick balansen sträckte jag på ryggen och blickade ut över trädgården. K hade lagt ut filten på gräset och låg stilla på rygg. De mörka lockarna böljade ut över marken. Ett klickande läte bröt tystnaden. Jag ryckte ofrivilligt till. Hon hade tagit med den hit.

Ännu ett klick. Jag betraktade henne där hon låg och klickade sig fram. Bildruta för bildruta. Plötsligt reste hon sig upp, utan att släppa leksaken med händerna. En konst, men hon gjorde det. Barfota klev hon fram i gräset utan att se sig för. Jag ville säga något, men visste inte vad, så jag förblev tyst och betraktande.

När hon nådde hörnet på gräsmattan stannade hon tvärt. Det var knappt att jag såg henne i det dunkla ljuset från ytterlampan på husväggen. Hennes ryggtavla var orörlig. Hennes ansikte vänt in mot den täta häcken. Klick. Tystnad. Klick. K fnissade. Klick. Tystnad.

Det måste ha gått flera minuter när jag äntligen kom mig för något. En raspig harkling. K vände sig om. Långsamt. View-mastern fortfarande klistrad mot ansiktet. Klick.

”K?”, sa jag frågande. Hennes ögon blev synliga. Blicken tom och långt borta. Sen vinkade hon. Och snart sprack hon upp i ett leende och ett skratt.

Jag hade svårt att sova den natten. K sov tungt. Täcket hade glidit ner halvvägs på golvet och hennes bröst blottades. Huden knottrig och frusen. Hennes ögon stilla under ögonlocken.

Vi åt frukost tillsammans. Dagen utanför var gråmulen. Jag sopade upp glaset från flaskan som gått i kras. Sen tog vi en promenad ner till havet. Stötte på ingen alls. Säsongen var slut. Kiosken vid strandparkeringen igenbommad. Någon hade grävt ner en cykel i sanden. Endast styret stack upp. K gick i till knäna, skrek att det var iskallt. K är en badkruka. Hon samlade fickorna fulla med mjuka stenar och skrovliga snäckor.

Jag jobbade resten av dagen. Wifi-anslutningen var sämre än jag hade hoppats. Jag svor. Fick slutligen ge upp och koppla upp mig mot min telefon. K låg och läste i flera timmar. Framåt kvällen satte hon på bastun och vi tillbringade en timma i värmen med några öl.

Jag kan inte säga att något var fel. Allt verkade bra. Men jag vet inte.

Vi låg den där kvällen. Hårt och länge. Jag somnade och sov ända till klockan var nio. Jag måste ha tryckt av 7-alarmet och somnat om igen. När jag vred mig om var K inte där. Toaletten var släckt och köket var tomt. Om hon hade ätit frukost hade hon redan städat undan. Jag borde ha hört skramlet.

Ute hade det just slutat regna. Jag hade glömt mina promenadskor på trappan och de var givetvis genomsura. Satan. Ljudet av ett cykelhjul genom en vattenpöl bröt tystnaden. Men ingen cykel syntes till. Ingen K heller. Jag promenerade ut mot vägen. Den var öde. Mitt emot vårt hus låg en obebyggd tomt. En fotboll tittade upp ur det höga gräset.

I ögonvrån en rörelse. Mina morgontrötta ögon hann inte med. Vägen var fortfarande lika tom. Men en gren vippade i den annars så stilla luften. Jag började gå. Gruset knastrade och jag kände en tyngd i mitt bakhuvud. För många öl i kroppen. Det skulle bli en kämpig dag. En dag som skulle avrundas med ett längre telefonmöte med en kund. Min mun sträcktes ut i en grimas.

Jag vek av vid den vippande grenen, in på en av de många promenadstigar som slingrade sig mellan täta trädgårdshäckar utan insyn. Ingen där.

Jag fortsatte och blickade ner på mina pyjamasbyxor. Blårutiga. Urtvättade. Ett hål i grenen där jag kände den fuktiga morgonluften sippra in.

Stigen vek av till höger. Jag gjorde det samma. En lång raksträcka låg framför mig och där i slutet en figur. Från barrträdet ovanför mig föll kalla droppar ner i mitt hår och rann vidare i nacken.

Figuren, som hade stått alldeles stilla, försvann i ett steg bakom ännu en häck bland alla häckar. Jag ökade på mina egna steg. Framme vid platsen där någon hade stått hann jag se ännu en rörelse i ögonvrån. En ryggtavla som försvann. Ett hårsvall. Nu ropade jag. ”K!”. Men inget svar.

Jag började jogga. Flåsande andetag och ett bröst som kändes för trångt. ”K!”. Runt nästa sväng, figuren igen, långt bort i fjärran. ”K, för helvete. Vänta!”. Jag tyckte mig få ett skratt till svar, men jag var inte säker. Mina egna andetag fyllde öronen. Hon vek av ännu en gång.

När jag kom fram till det som var en bilväg syntes ingen. Ingen vippande gren. Inget ljud. Ingenting.

Jag hade tappat bort mig i virrvarret av vägar och häckar, och det tog mig 20 minuter att komma tillbaka till huset. En karta i en korsning sträckte ut en hjälpande hand.

Köket var tomt. Toaletten släckt. K låg i sängen. Och sov. Eller låtsades sova. Jag var stum. Stum och plötsligt väldigt trött. Jag visste inte om jag ville skaka eller krama henne. Mitt huvud hade börjat banka.

Jag satte mig ner på sängkanten. K var orörlig. Hon sov. I ögonvrån utsmetad mascara. Eller smuts.

När hon kom ut i köket en timma senare var det som om inget hade hänt. Jag satt med datorn i knät i soffan, den tredje koppen kaffe i handen och fortfarande pyjamasbyxorna på. Hon gjorde frukost, skrattade åt ett minne från förra sommaren och slog sig ner med sin bok. Jag hörde inget mer än bruset i mitt huvud. Blodet som fortfarande rusade.

”K?”

”Ja?”

”Är du okej?”

”Ja… eller hur menar du?”

Jag ställde ner koppen. Letade efter ord. Kranen i köket droppade. Kaffemaskinen slog av sig själv med ett knäpp. K gäspade och gned sig i ögonen. Jag såg hur det svarta i ögonvrån gneds in i huden.

”Har du sovit gott?”

”Ja… jag är lite tung i huvudet. Måste vara all öl igår som straffar sig. Och jag hade en dröm…”

Jag lutade mig framåt.

”… men jag minns inte riktigt. Det är mest en känsla.”

Hon tittade ut genom fönstret mot trädgårdens baksida. Ögonbrynen trängde ihop sig ovanför den raka näsroten. Länge satt hon tyst. Verkade ha försvunnit bort i en tanke. Sen skrattade hon och undrade om vi kunde ta en promenad ihop när jag var klar. Det skulle visst spricka upp och bli en fin kväll.

Jag gav mig in i jobb. Försökte tränga bort obehaget. K läste och lagade mat. Nynnade och sjöng. Vid tre-tiden ringde jag upp kunden, fortfarande iklädd pyjamasbyxor. Jag lyssnade på hans monotona röst som malde i andra änden. Hummade till svar för att visa att jag hade hört hans önskningar.

Klick. Tystnad. Klick.

Rösten malde medan jag vred mitt huvud mot sovrumsdörren. Den var stängd. K skulle vila en stund.

Klick.

Klick.

Klick.

Snabba klick.

”Hör du mig?”

Jag slungades tillbaka in i samtalet. Ja jag hörde, men kunde han upprepa det där sista en gång till.

När vi gick och la oss den kvällen låg K vänd mot mig.

”Har du sett…”

Hon verkade inte riktigt veta hur hon skulle avsluta frågan. Fönstret bakom mig var öppet och vinden fick persiennsnöret att slå mot väggen. K vred på sig så att vi låg sked.

”Har du sett en… hare?”

”En hare? Här?”

”Ja, här?”

”Du kanske kunde vara lite mer precis än så… men nej, jag har knappt sett något eller någon. Varken hare eller människa. Vad är det för hare?”

K var tyst. Jag väntade någon minut. Irritationen växte i mig. Jag var trött och grinig.

”I dag satt den utanför sovrumsfönstret.”

”Jaha?”

”Jag vågade inte somna.”

”Okej, men vad gjorde den?”

”Han… bara tittade.”

Jag skrattade. K skrattade inte. Men vi sa inget mer. Jag tror vi låg vakna länge. Jag hörde henne knappt. Försiktiga andetag mot kudden. Vakna försiktiga andetag.

Klick.

Jag vaknade med ett ryck. Rummet var kallt. Min näsa rann. Skulle det bli förkylning nu också.

Jag satte mig upp och tittade på Ks kudde. Hon var inte där. Huvudet hade gjort ett djupt avtryck. I botten låg något mörkt.

Jag gned mina ögon och lutade mig närmre. Petade i en hög av små korta hår som låg samlade i det skrynkliga tyget. Ögonfransar. Mängder. Jag ryggade tillbaka. Ställde mig upp. Några fransar satt på mitt finger. Jag skakade frenetiskt på min hand och drog fingrarna genom det tjocka gardintyget för att bli av med dem.

Ute var det tyst och rått. I gräset, som hade växt på bara ett par dagar, gungade hundratals nät fyllda av morgondagg. Jag skulle just ropa på K när ett lågt gnissel hördes någonstans i huset.

Jag vände mig långsamt om. Mina ögon föll på nattduksbordet bredvid Ks tomma säng. Där låg den röda View-mastern och tycktes stirra på mig. Mörka gluggar.

En minnesbild kom och gick. Men jag hann inte fästa mig vid den. Ett skrik skar genom tystnaden. Det kändes som om hela min kropp stack till. Jag sprang. Ut i köket. Ut genom den öppna ytterdörren.

K stod på gårdsplanen framför huset. En ficklampa låg i gruset. Ljuskäglan träffade husknuten. K var endast iklädd en jacka, trosor och skor. Hon skrek utan stopp. Händerna för ögonen.

”Vad är det?”, ropade jag. Om och om igen medan jag tog henne i famnen och flackade med blicken för att kunna fästa den på något. Någon. Vad som helst.

Men K bara skrek.

Jag fick in henne i köket. Virade täcket om hennes skakande kropp. Gjorde kaffe. Jag visste inte vad jag skulle göra annars. Hon verkade oskadd. Inga skråmor. Bara en frusen kropp som blev stilla i stolen. Skriken hade övergått i tyst gråt. Och snart var det bara tyst.

”K för helvete… vad hände? Såg du något? Ska jag ringa någon?”

Jag satte mig mitt emot henne. En varm kopp i handen. K tittade upp på mig. Jag hade helt glömt bort ögonfransarna. Bara ett fåtal satt kvar kring de rödgråtna ögonen.

”K… säg något.”

K viskade något.

”Högre K. Prata högre. Jag är för fan rädd. Du måste säga.”

”Det krafsade…”

K tittade ner igen. Hon gned sig i ögonen. Jag ville säga till henne att sluta.

”… jag hörde hur det krafsade i stuprännan. Så jag gick ut. Och… först var det ingenting där. Sen… kravlade den ut.”

Hon blev tyst igen.

”Vad kravlade ut K?”

Det började regna. Hårt smatter mot rutorna.

”Hoppe-haren…”

”Haren. Skojar du?”

K kastade plötsligt av sig täcket och kom på fötter.

”Nej. Jag skojar inte. Ser det ut som att jag skojar. Den kravlade ut ur stuprännan. Och…”

Hon blev tyst igen. Såg på mig med panik i blicken. Därefter försvann hon in på toaletten och smällde igen dörren efter sig. Jag knackade. Inget svar.

”Vi åker hem K. Vi åker hem. Vad har hänt med dina ögon K?”

Inget svar.

Vi åkte inte hem. Kanske konstigt. Men jag kunde inte tänka klart. Visste inte hur jag skulle göra.

Det jag ändå gjorde var att sjukskriva mig. Jag kände mig trots allt febrig. Och min näsa var täppt. Jag gick också ut och hämtade ficklampan som låg kvar i gruset. Blöt men fortfarande lysande. Ur stuprännan kom inget annat än regn.

Jag undrade om K hade stressat alldeles för mycket det sista. Om all oro och allt arbete tagit ut sin rätt. Det skulle inte vara konstigt. Inte konstigt alls.

Jag bytte om utan att duscha. K var fortfarande i badrummet. Jag hörde vatten skvala. Ett knack med knogen gav inget svar tillbaka.

Jag tog fram frukost. Åt en ostsmörgås och drack ljummet kaffe.

Klick.

Genom dörrspringan in till sovrummet såg jag View-mastern på nattduksbordet. Även om jag visste att klicket var ett hjärnspöke så kände jag hur min kropp stack till för andra gången den morgonen. Jag gick in i sovrummet, tog upp den röda leksaken och vägde den i min hand. Den kändes tung. Tung och sval.

Jag plockade ut bildskivan som satt i. Den var helt vit förutom de små mörka bildrutorna och ett enda ord i cirkelns mitt – Hoppe-hare.

Jag satte mig på sängkanten. Stack i bildskivan i apparaten igen och förde den mot mina ögon. Någonstans från huset hördes ett knäppande och på toaletten tystnade duschen.

Jag såg en skog. Stammar som grävde sig ner i mossan och grantoppar som sträckte sig mot en mörk himmel. I mossan växte gula blommor. Det kunde varit kantareller, men jag var säker på att det var blommor. Som smörblommor. Och där, strax bakom en av stammarna satt den. En hare. Den var så mörk att den nästan smälte in i skogens skuggor. Mörk och smal. Nästan utmärglad. Öronen långa. För långa. Den stirrade rakt på mig.

Mitt finger letade sig fram till spaken. Klick.

Samma bild. Men ingen hare.

Jag kände hur mina axlar var spända.

Men där var istället något ljust. En hand. En blek hand som kom fram ur mörkret och som tycktes stryka en av stammarna. Fingrarna långa och endast fyra.

En fluga stångades mot fönstret bakom min rygg. Min nacke var kall och blöt av svett.

Klick.

Samma skog. Min kropp blev alldeles svag. Mellan trädstammarna satt den igen. Haren med de långa öronen. Men dess kropp var en människas. En människa som satt på huk. Blek och smal. Långa fingrar. Endast fyra.

Någonstans hörde jag steg.

Klick.

Innan nästa bildruta hann matas fram hade View-mastern åkt i golvet. K stod framför mig. Fortfarande våt och alldeles rosig. Hon hade slagit bort den. En smärta spred sig över min näsa.

Jag minns hennes blick så tydligt. Oro. En sådan ren oro.

Hon böjde sig ner och tog upp den. Tittade på den med avsmak och kastade sedan in den i garderoben som fanns i rummet. Stängde och vände sig om mot mig igen.

”Håll mig.”

Jag gjorde så. Jag höll länge och hårt. Sen värmde jag på rester från gårdagen. Men jag kunde inte få i mig något. Magen rörde oroligt på sig. Även K petade i maten. Vi sa ingenting. Dukade inte undan disken, utan gick istället och la oss i sängen. Jag kände mig varm. K kändes kall. Jag tror vi somnade. Allt är ganska suddigt från och med här. Det är svårt att minnas.

Jag tror jag vaknade av att min telefon ringde. Eller så var jag som sagt redan vaken. Signalerna var borta. Om de ens varit där.

Det var kväll. Var hade dagen tagit vägen? Var hade K tagit vägen? Platsen bredvid mig var tom ännu en gång. En kort stund funderade jag på att slutat ögonen igen. Somna. Ta en paus. Men ett gnissel fick mig på andra tankar. Dörren.

Jag tog mig upp i sittande läge. Mör i kroppen. Min handflata blev våt. K hade kissat i sängen. Madrassen kändes fortfarande varm. Varm och blöt.

Ett skrik utanför. Inte K. Det lät mer som ett barn. Ett ångestfyllt, djuriskt barn.

Luften som sipprade in genom hålet i pyjamasbyxan var iskall. Ovanför mig var det svart. Stjärnor. Små och många. Måhända en början till frost i gräset. Parkeringen tom. Bollen i gräset lös vit på tomten mittemot. Jag hade fått med mig ficklampan.

”K?”

En försiktig viskning.

Medan fötterna gick av sig själva, in på stigarna mellan häckarna, försvann jag i minnen. Vi måste ha varit runt tio eller strax där under. Det var P, F och jag. Och J. Ja, J var också med. En sen sommarkväll medan våra föräldrar grillade i trädgården. Vi hade smitit iväg ut på fälten bakom mitt kvarter. Fäktades med pinnar. Och sen det där skriket. Som ett barn.

Vi hade nog fått kalla kårar allesammans men ingen hade sagt något. Visat oss modiga med sammanbitna käkar. Den hade legat i den lilla skogsdungen som låg mitt i öppenheten. Den lilla harpalten som räven måste ha fått fatt i. Vi hade förmodligen skrämt iväg räven. P hade petat på den med sin pinne. Magen hade åkt upp och ner i snabba ryckande andetag. Den hade varit skadad. Blod i pälsen.

Jag vet inte varför. Men det blev som det blev. P sa att han ändå ville ha nya skor. De där coola i skyltfönstret i stan. Så P stampade. Rakt över huvudet. Storlek 36. På skorna, inte huvudet.

Minnet fick mig att rycka till.

Efter P hade det varit Fs tur. Stamp, stamp. Sen jag. Stamp, stamp, stamp.

Framför mig en skugga. Eller ett träd? Det var ett träd. Ficklampans ljus for upp för stammen. Jag blev stående där, kom ur tempo. Stigarna förgrenade sig åt tre håll. Ole, dole, doff.

Jag kom snart ut på en åker. Jorden hård under sandalerna. Sandaler? Smart. Så jävla smart.

Ett skrik. Först barnet? Eller haren? Sen K.

Jag började springa. Snubblade. Kom på fötter igen.

Hon låg på marken. Skrek och fäktades vilt med armarna. Som om hon skyddade sig mot något.

”K! K, du drömmer!”

Drömmer? Varför hade jag sagt så? Varför var vi kvar där? Varför drev vi oss så långt? Varför hade jag inte sagt upp mig?

Jag föll på knä och fick fatt i hennes händer, efter att hon slagit mig både på hakan och mot höger öra. Jag har fortfarande ont i det örat.

Luddigt, luddigt. Allt är luddigt här.

K skrek. Eller så var hon plötligt knäpptyst. Jag skrek. Eller så var jag knäpptyst. Och så hennes ögon. Även i det svaga ljuset från ficklampan, som måste legat någonstans bakom mig, såg jag hennes ögon. Först trodde jag att de blödde. Att hon grät blod. Men det var så svart. Som bläck som rann ner för hennes kinder. Ögonvitor som inte längre var vita.

”Hoppe-hare! Schas!”

K är på sjukhus nu. Jag har inte fått träffa henne än. Det är något de inte säger. Jag vankar här hemma. Fram och tillbaka i de släckta rummen. Jag har feber. Frossa. Kräks.

Jag har sökt. View-master master. Det tog ett tag. En hel natt. Men jag fann till slut en tråd på Reddit. Den är från 2008.

Tråden är lång. Bilder på View-masters från hela världen. Röda, svarta, blå och orangea. En enda nostalgifest. Och så där. Långt ner. Användare View-master master. En bild på den röda leksaken. Lite suddig i bakgrunden. På bordet i närbild den vita skivan med de mörka bildrutorna. Hoppe-hare. Slarvigt skrivet med blå bläckpenna. Och så ett ord under bilden: Test #1.

Under posten fanns ett par kommentarer. Dude, that looks cool. What is it about? och Hoppe-hare? Vem är det? Inget svar från View-master master. Jag klickade mig vidare in på View-master masters profil. Inga fler poster gjorda. Inga fler kommentarer.

Men en grynig liten användarbild. Förmodligen tagen med en mobilkamera, modell äldre. Blont tunt hår. Näsa med stora näsborrar. Ögon blå. Och så det där lilla märket i ögonvrån. Ett födelsemärke. Knappt synbart. Men jag visste om det, och därför kunde jag se det.

Det var J. J som hade sådana magproblem. J som inte stampade på huvudet den där sommarkvällen. J som alltid var med, men ändå inte. Många gånger verkade han så långt borta.

Allt hade förmodligen kunnat varit annorlunda nu.

Inte rätt, men annorlunda.

I en garderob i en stuga i Danmark ligger den kvar. Jag saknar K. Och jag undrar vad som fanns på de där sista 11 bildrutorna.